Suomalaisen folkloristiikan ideologisen reflektion alku – William A. Wilsonin teoksen Kalevala ja kansallisuusaate vastaanotto Suomessa
Pekka Hakamies

Suomalainen folkloristiikka on ollut alusta lähtien sidoksissa kansakunnan rakentamiseen eli kansallisuusaatteeseen, mutta pitkään tätä ei mitenkään tiedostettu folkloristien keskuudessa. Näin oli siitä huolimatta, että jo Kalevalan ensimmäisen painoksen ilmestyttyä (1835) sitä tervehdittiin ”historian” antamisena suomalaisille. Kalevala sekä sen perustana ollut kansanrunous on ollut tärkeä elementti suomen kielen kehittämisessä ja sen aseman vahvistamisessa, kansallisen identiteetin muodostamisessa, ja siten Kalevala on myötävaikuttanut itsenäisen Suomen syntymiseen. 

Nationalismi yleensä, erilaiset siihen liittyvät käsitteet ja määrittelyt ovat olleet viime vuosikymmeninä laajasti keskusteltu aihe, eikä yksimielisyyttä edes keskeisistä seikoista ole olemassa. Kansoja, ”nation”, voidaan katsoa tunnistetun jo Antiikin Kreikassa, mutta Euroopassa kulttuurinationalismin katsotaan muodostuneen ennen kaikkea J. G. Herderin kirjoitusten myötä 1700-luvun lopulta alkaen romantiikan vähitellen voittaessa alaa eurooppalaisessa aatemaailmassa. (Lawrence 2014, 2–7.) Nationalismista tuli 1800-luvun mittaan myös poliittinen voima, joka pyrki kunkin ”kansan” oman valtion luomiseen. Tästä tuli laajasti sovellettu periaate vuonna 1918, kun ensimmäisen maailmansodan voittajavaltiot jakoivat hävinneellä puolella olleita imperiumeja kansallisvaltioiksi: seuraukset osoittivat, kuinka vaikea tehtävä se oli. (Ks. myös Karkama 2001, 8–9.)

Kansallisuusaatteen voittokulku ja keskustelun pyöriminen erilaisten yksittäisten kansojen asiassa sekä kansallisvaltioiden yleistyminen etenkin ensimmäisen maailmansodan jälkeen johti luonnostaan ilmiöön, jota on 2000-luvulla ruvettu kutsumaan ”metodologiseksi nationalismiksi”. Oli itsestään selvää, että menneisyyden tapahtumia ja kulttuuri-ilmiöitä tarkasteltiin kansallisesta näkökulmasta kiinnittämättä huomiota siihen, että kyseessä olivat kansallisia rajoja laajemmat ilmiöt. (Ahonen 2020; myös Lawrence 2014, 19.) Näin siitäkin huolimatta, että 1800-luvun alkupuolen romantiikka oli yleiseurooppalainen aatteellinen ilmiö ja tuotu Suomeen Länsi-Euroopasta (Karkama 2001, 14–15). 

William A. Wilsonin1 teos Folklore and Nationalism in Modern Finland (1976) oli ensimmäinen tutkimus siitä, millainen oli ollut suomalaisten folkloristien ja heidän edeltäjiensä rooli suomalaisessa nationalismissa etenkin 1900-luvulla. Teos oli tässä suhteessa mullistava. Se synnytti suomalaisten folkloristien keskuudessa jonkin verran keskustelua ja aineistojen käytön sekä joidenkin yksipuolisten ja kärjistettyjen väitteiden kritiikkiä. Toisin kuin olisi voinut olettaa, Wilsonin kirja ei kuitenkaan synnyttänyt mitään välitöntä käännettä suomalaisessa kansanrunoudentutkimuksen historiassa, vaan se sivuutettiin tuoreeltaan melko vähällä huomiolla. Teoksen suomenkielinen käännös ilmestyi Kalevalan juhlavuonna 1985, mutta jostain syystä Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS) ei ollut sen kustantaja, vaikka teos ilman muuta olisi kuulunut sen profiiliin: kirjan julkaisi Työväen Sivistysliitto (TSL). Teoksen suomensi työryhmä, jossa olivat mukana suomennoksen toimittajat Vesa Kurkela ja Erkki Pekkilä. Vesa Kurkelan kertoman mukaan teoksen suomennosta oli suunnittelemassa Pekka Gronow, silloinen Työväen Sivistysliiton päällikkö, ja suomennoksen ottaminen TSL:n julkaistavaksi oli hänen ideansa (Kurkela 2020). 

Artikkelini tarkoituksena on paneutua siihen, millainen oikein oli Wilsonin englanninkielisen teoksen vastaanotto Suomessa sen ilmestymisvuodesta 1976 lähtien, samoin suomenkielisen käännöksen vastaanotto 1980-luvun puolenvälin jälkeen. Erityisenä kysymyksenä on se, miksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ei odotuksen vastaisesti julkaissut suomennosta.2 Aineistona on myöhempi tutkimuskirjallisuus, kirja-arvostelut ja mahdollisuuksien mukaan aikalaisten haastattelut. Tulen ottamaan huomioon myös Wilsonin itsensä myöhemmät kirjoitukset, joissa hän on reagoinut teoksestaan syntyneeseen keskusteluun ja reflektoinut myös jonkin verran omaa toimintaansa. Keskeistä artikkelissani on sen pohtiminen, miksi Kalevalan ja kansanrunouden tutkimuksen poliittisen ulottuvuuden analyysi jäi ennen Wilsonin kontribuutiota niin vaisuksi ja miksi Wilsonin teos oli alkuun niin vaikea suomalaisille folkloristeille. Kritiikin taustoittamiseksi paneudun myös jonkin verran niihin kysymyksiin, jotka näyttävät muodostuneen erimielisyyden aiheeksi Wilsonin ja suomalaisten folkloristien välillä. 

Kansallisuusaate suomalaisen folkloristiikan oppihistoriassa

Ensimmäinen folkloren keruun ja tutkimuksen merkitystä kansallisuusaatteelle jollakin tavoin systemaattisesti tutkinut folkloristi oli Jouko Hautala. Hänen oppihistoriansa (Hautala 1954) käsitteli varsin selkeästi etenkin Turun akatemian piirissä virinnyttä kansanrunouden keruu- ja julkaisutoimintaa ja sen toimijoiden nationalistista aktiivisuutta. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi Annamari Sarajaksen tutkimus Suomen kansanrunouden tuntemus 1500–1700-lukujen kirjallisuudessa, mutta kansallisuusaate ei ajallisen rajauksenkaan vuoksi tule teoksessa merkittävästi esille (Sarajas 1956). Hautalan mukaan idea suomalaisuudesta erityisenä kansallisuutena elähdytti aktivisteja erityisesti 1800-luvun alkupuolella ja sai heidät keräämään ja tutkimaan sitä, mikä oli heidän mielestään nykykielellä sanottuna arvokkainta suomalaista kulttuuriperintöä – vaikkei sellaista termiä vielä käytetty. Myöhemmin suomalaisen nationalismin ja folkloristiikan välisiä yhteyksiä ovat kirjoituksissaan valottaneet erityisesti Seppo Knuuttila artikkelissaan, joka käsitteli suomalaisen kansanrunoudentutkimuksen suuntauksia ja ideologiaa 1930-luvulla (Knuuttila 2008; alunp. 1999) ja Pertti Anttonen teoksessaan, joka käsitteli folklorea ja nationalismia osana modernisaatioprosessia ja modernin kansallisvaltion muodostumista, sekä yleisestä näkökulmasta että Suomen osalta erityisesti (Anttonen 2005). Anttonen on toisaalla tarkastellut yksityiskohtaisemmin tutkijoiden näkemystä Kalevalan autenttisuudesta ja luonteesta yhtäältä kirjallisena eepoksena, toisaalta kansanrunouden esityksenä (Anttonen 2014). 

Hautala käsitteli oppihistoriallisessa teoksessaan avoimesti ideologista maaperää ja Kalevalan ideologista merkitystä suomalaiselle kansallisuusaatteelle ja esitti asiaa hyvin kuvaavia sitaatteja 1800-luvun alkupuolen ja puolivälin fennomaanien aatteellisista kirjoituksista, joita etenkin ”Turun romantiikan” edustajat kirjoittivat. Tässä kohdassa teosta tulee esiin silloisten fennomaanien tarve tehdä eroa ruotsalaisiin – ilmiö, jota Lauri Honko kutsui myöhemmin ”identiteettikriisiksi” jonka irtaantuminen Ruotsista ja liittyminen Venäjään oli aiheuttanut (Honko 1998, 169). 

Kalevalan kansallisen ideologisen merkityksen selkeimpänä esimerkkinä on Hautalan esittämä sitaatti Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran esimiehen Johan Linsénin lausumasta: 

Suomalaisten muinaisrunojen aarteella on niin suuri merkitys, että kotimainen kirjallisuus ei ainoastaan ole äärettömästi rikastunut, vaan milteipä saavuttanut eurooppalaisen aseman. Ei ole liian rohkeata sanoa, että tämä kirjallisuus vasta nyt on kehdostansa noussut. Suomi, näiden kertomarunojen omistajana, on kohonnein itsetunnoin oikein oppiva käsittämään muinaisuuttaan ja siten myös tulevaista hengenkehitystään. Se voi sanoa itsellensä: minullakin on historia. (Hautala 1954, 116.) 

Hautala antaa sitaatteina lukuisia esimerkkejä siitä, mitä aktivistit ajattelivat suomalaisuudesta erityisesti suhteessa ruotsalaisuuteen, johon ruvettiin suhtautumaan kriittisesti Suomen jouduttua Ruotsista eroon ja tultua liitetyksi Venäjään 1809 rauhanteossa. Hautala jatkaa analyyttistä tarkasteluaan vielä Kalevalan ilmestymiseen ja siitä seuranneeseen keskusteluun. Pertti Karkama on teoksessaan Kansakunnan asialla (Karkama 2001) käsitellyt laajasti ja syvällisesti kansanrunouden keräämisen ja tutkimisen sekä kansallisuusaatteen välistä kytköstä erityisesti 1800-luvun alkupuolella ja Elias Lönnrotin toiminnassa. Karkaman mukaan Lönnrotilla oli tietoinen pyrkimys luoda suomalaisille oma historia (Karkama 2001, 258–259). Tässä Lönnrot onnistui hyvin, koska yleisö otti tuoreeltaan Kalevalan vastaan nimenomaan suomalaisten varhaisen historian esityksenä. 

Hieman yllättäen ideologinen näkökulma häviää oppihistoriassa kokonaan näkyvistä Hautalan tarkastellessa 1800-luvun jälkipuolella esitettyjä tulkintoja Kalevalasta ja varsinkin sen myötä, kun Julius Krohn teki 1870-luvulla selkeäksi eron Kalevalan ja kansanrunojen välillä ja rupesi kehittämään uutta tieteenalaa, kansanrunoudentutkimusta. Hautala on otsikoinut tähän ajankohtaan liittyvän osan teoksestaan ”Kansanrunoustiede syntyy”, ja hän on ilmeisesti ajatellut, ettei aatteellista ja yhteiskunnallista toimintaa tarvitse enää sen jälkeen ottaa huomioon. 

Niin ollen, kun Kalevalan ja kansanrunouden tieteellinen tutkimus lähti vähitellen liikkeelle 1800-luvun jälkipuoliskolla, Hautala häivytti näkyvistä kokonaan sen aatteellisen työn ja kirjoitukset, joita suomalaiset kansanrunouden tutkijat ja harrastajat edelleen tuottivat. Hänen ratkaisuaan voidaan perustella sillä, että hän halusi keskittyä nimenomaan tutkimuksen historiaan, mutta valittua näkökulmaa voidaan pitää varsin kapeana siihen verrattuna, miten hän tarkasteli 1800-luvun alkupuolen keruu- ja julkaisutoimintaa ja sen aatteellista taustaa. 

Toisaalta näyttää siltä, ettei 1800-luvun jälkipuoli ollut suomalaisuusaatteen kannalta niin kiihkeää aikaa kuin vuosisadan alkupuoli ja puoliväli. Kenties Suomen autonomian ja erilaisten kansallisten instituutioiden kehittyminen erityisesti Keisari Aleksanteri II:n aikana 1855–1881 rauhoitti suomalaisia kansallishenkisiä aktivisteja ja sai heidät suuntaamaan tarmonsa käytännöllisempiin asioihin. Suomalaisten kansanrunouden tutkijoiden ei 1800-luvun jälkipuolella tarvinnut omistautua kansallisuusaatteelle, kun siitä pitivät huolen muut fennomaanit. Suomalaisuus ei ollut enää Kalevalan ja siitä kiinnostuneen älymystön varassa. Fennomaanit järjestäytyivät poliittisesti ja rupesivat vähitellen kehittämään modernia poliittista ohjelmaa ja toimintaa. (Ks. esim. Liikanen 1995, 321–332.) Lisäksi Julius Krohnin johdolla ruvettiin kehittämään itsenäistä tieteenalaa, kansanrunoudentutkimusta, joka kohdisti huomionsa kansanrunojen kehittymiseen ja kulkeutumiseen. Kalevalaa kirjallisena eepoksena ei enää pidetty muotoutumassa olleella tieteenalalla kiinnostavana tutkimuksen kohteena, ja se jäi kirjallisuudentutkijoiden asiaksi.  

Kalevalasta tuli vähitellen ”väliinputoaja” suomalaisessa tutkimuksessa, kun kansanrunoudentutkijat Julius Krohnista alkaen rajasivat sen pois omasta tutkimuskentästään. Kirjallisuudentutkijat ovat puolestaan usein olleet sitä mieltä, ettei Kalevala ole Lönnrotin omaa luovaa työtä koska se perustuu niin selvästi kansanrunoaineistoon. Kirjallisuudentutkimuksen puolella erityisesti Väinö Kaukonen perehtyi Lönnrotin tapaan tuottaa Kalevala ja selvitti säe säkeeltä, mistä kansanrunomuistiinpanosta kukin Kalevalan säe on peräisin (Kaukonen 1956; Kaukonen 1979a). Kaukonen torjui ajatuksen Kalevalasta muinaisrunouden ja -ajan kuvastimena ja oli sitä mieltä, ettei luotettavia tuloksia Kalevalan ja kansanrunojen suhteen voitu saada juurikaan kauempaa menneisyydestä kuin mihin runojen muistiinpanot yltivät. Hän myös paheksui sitä, että folkloristit jättivät Kalevalan huomiotta (Kaukonen 1979b). (Ks. myös Hämäläinen 2020; Stark 2019.)

Wilson puolestaan antaa useita esimerkkejä siitä, kuinka Julius Krohn piti Kalevalaa tärkeänä suomalaisten kansallisen identiteetin kannalta (Wilson 1985, 36, 44–45). Lisäksi Wilson esittelee sitä, miten Kalevalaa ylistettiin kansallisesta näkökulmasta erilaisissa yleistajuisissa kirjoituksissa, joita eivät kuitenkaan laatineet varsinaiset kansanrunouden tutkijat. Tällaisia tekstejä oli esimerkiksi Z. Topeliuksen Maamme-kirjassa (1875); niissä häivytettiin näkyvistä ero Kalevalan ja kansanrunouden välillä ja esitettiin Kalevala eräänlaisena dokumenttina suomalaisten esihistoriallisesta menneisyydestä. Myös Satu Apo on ollut sitä mieltä, että Topeliuksen Maamme-kirja levitti kouluopetuksessa näkemystä Kalevalasta kansanomaisena muinaisrunoutena ja uudelleen löydettynä eepoksena (Apo 2008, 368).

Kuvatessaan Kalevalan merkitystä suomalaisten kansallisen identiteetin kannalta Wilson esitti 1800-luvun lopusta ja 1900-luvun alusta miltei pelkästään muiden kuin folkloristi-kansanrunoudentutkijoiden tekstejä. Lähinnä heitä oli Eliel Aspelin-Haapkylä, joka Wilsonin mukaan oli Julius Krohnin läheinen työtoveri (Wilson 1985, 37–38). Hautalan mukaan Aspelin-Haapkylä oli varsinaisesti taidehistorian tutkija (Hautala 1954, 183). Wilsonin teoksen sisältö ei tämän ajanjakson osalta lopultakaan poikennut radikaalisti Hautalan oppihistoriasta. Hautala esitteli tutkijoita ja teoksia monipuolisemmin ja laajemmin, eikä Wilson kansallisuusaatteen ja fennomaanisen toiminnan kannalta tuonut esiin mitään sellaista, joka selvästi puuttuisi Hautalan teoksesta 1800-luvun jälkipuolen folkloristiikan historian kuvauksessa. 

Dramaattisin kannanmuutos suomalaisessa folkloristiikassa tapahtui 1900-luvun toisella vuosikymmenellä, kun siihen asti kertovan runouden myyttisyyttä ja keskiaikaisuutta korostanut Kaarle Krohn tuli sille kannalle, että runous olikin historiallista luonteeltaan ja kuvasi ensimmäisen vuosituhannen loppuvuosisatojen eli pakanallisen viikinkiajan seikkailuja ja sotia. Samassa yhteydessä Krohn muutti jonkin verran näkemystään runojen kulkeutumisesta lännestä itään suomalais-karjalais-inkeriläis-virolaisella alueella. (Hautala 1954, 249–250.) Hautala ei Kaarle Krohnin näkemyksen muutosta esitellessään tuonut mitenkään esiin yhteiskunnallista ja aatteellista kontekstia, jossa Krohnin käännös tapahtui: toinen sortokausi ja lopulta ensimmäisen maailmansodan aiheuttamat rajoitukset yhteiskunnalliselle ja aatteelliselle toiminnalle sekä uhka Suomen kansalliselle olemassaololle. 

Wilsonin mukaan Hautala viittasi vuonna 1968 ilmestyneessä oppihistoriansa englanninkielisessä versiossa yhteiskunnalliseen ja ideologiseen kontekstiin (Hautala 1968, 117, 134, 140; Wilson 1987, 405). Itse asiassa Hautala ei vuonna 1968 viitannut suoraan Suomen yhteiskunnalliseen tilanteeseen, ennen kaikkea toiseen sortokauteen ja suomalaisten kamppailuun kansallisen olemassaolon puolesta, vaan Euroopassa levinneeseen uuteen romantiikan aaltoon, joka johti Suomessa voimakkaaseen kansallisromanttiseen suuntaukseen taiteissa ja humanistisissa tieteissä (Hautala 1968, 134, 140). Samanlainen näkemys Hautalalla oli vuosikymmen aikaisemmin ilmestyneessä saksankielisessä oppihistorian esityksessään (Hautala 1958). Niin ollen Wilson on ilmeisesti ollut ensimmäinen folkloristi, joka on tuonut esiin selkeän syy-seuraus-suhteen Kaarle Krohnin kannanmuutoksen ja yhteiskunnan tarpeiden välillä – kuinka julkisuudessa suorastaan vaadittiin Krohnia muuttamaan näkemystään – ja Wilson on perustellut näkemyksensä havainnollisilla sitaateilla 1910-luvun mediakirjoituksista: Into K. Inha hyökkäsi vuonna 1910 Uudessa Suomettaressa kiivaasti Kaarle Krohnin näkemyksiä vastaan väittäen hänen tuloksiaan ”mahdottomiksi anakronismeiksi”, ja seitsemän vuotta myöhemmin muuan johtavista poliitikoista, J. R. Danielsson-Kalmari, esitti ”suuren yleisön nimessä” toivomuksen Kalevalan osoittamisesta historialliseksi luonteeltaan (Wilson 1985, 64–66).

Wilson oli tutkimuksessa ehkä parhaimmillaan kuvatessaan yleistä ilmapiiriä ja henkistä kontekstia, jossa folkloristit toimivat 1900-luvun alkupuolella. Hän esitti runsaasti viitteitä lehtiaineistoon ja muuhun populaarikirjoitteluun ja kuvaavia sitaatteja siitä, miten yhteiskunta tuntui edellyttävän tietynlaisia tuloksia tutkijoilta. Wilson oli varmasti oikeassa olettaessaan, että koulujen opettajat olivat merkittävä toimija yksinkertaistetun ja vääristyneen nationalistisen Kalevala-käsityksen levittämisessä (Wilson 1985, 99–101). Näkökulma ja aineiston käyttö jättivät kuitenkin katveeseen sen, mikä oli Wilsonin tarkasteleman diskurssin osuus ja merkitys koko yhteiskunnan kannalta, ketkä yhteiskunnassa jakoivat tämän näkökulman. 

Wilsonin kaksi keskeistä teesiä olivat kansanrunouden ja Kalevalan välisen periaatteellisen eron hämärtäminen folkloristien laatimissa juhlapuheissa ja propagandistisissa kirjoituksissa: Kalevalan katsottiin kuvaavan dokumentaarisesti muinaisten suomalaisten esihistoriallista elämää, ja vanhan epiikan ja Kalevalan käyttö kansallishenkisessä, ajoittain sotaisassa propagandassa perustelemassa suomalaisten suuruutta ja haaveillun Suur-Suomen oikeutusta. Wilsonin huomion kohteena olivat ennen kaikkea Kaarle Krohn, E. N. Setälä, Väinö Salminen, Jalmari Jaakkola ja Martti Haavio; heistä Jaakkola oli historian tutkija. Wilson katsoo etenkin folkloristien tehneen tieteellisissä kirjoituksissaan hyvin selväksi periaatteellisen eron Kalevalan ja kansanrunouden välillä mutta hämärtäneen sitä laajalle yleisölle laadituissa teksteissään. 

Matti Kuusen Wilson mainitsi lyhyesti ”vihaisena nuorena miehenä” ja Akateemisen Karjalaseuran (AKS) aktiivina; Wilson toi esiin Kuusen myöhemmin sävyisästi myöntäneen nuoruuden liiallisen kiivailunsa. Wilsonin esittämän lainauksen mukaan Kuusi vaati Kalevalaa luettavaksi kouluissa historiana historianopetuksen yhteydessä. (Wilson 1985, 136–137.) Matti Kuusesta tuli 1900-luvun jälkipuolella Helsingin yliopiston suomalaisen ja vertailevan kansanrunoudentutkimuksen professori, lopulta akateemikko, johtava suomalainen folkloristi ja merkittävä epiikan tutkija. Wilson esitteli laajasti Kuusen sotaisaa kirjoitusta 1930-luvulta, jolloin Kuusi oli opiskelija ja AKS:n jäsen mutta iältään vasta vähän yli 20 vuotta. Wilsonin kriitikot ovat kiinnittäneet huomiota siihen, ettei nuoren opiskelijan tekstiä voida pitää edustavana näytteenä hänen vaikutuksestaan folkloristiikan kehitykseen. Luulen Wilsonin valinneen Matti Kuusen huomionsa kohteeksi sen vuoksi, että Kuusesta tuli myöhemmin niin merkittävä suomalaisen folkloristiikan ja kulttuuriälymystön edustaja. Varmasti moni muukin AKS:läinen opiskelija kirjoitteli 1930-luvun loppupuolella kansalliskiihkoisia kirjoituksia, mutta niitä ei Wilson ottanut esiin. 

Folkloristien kirjoitusten ohella Wilson käytti aineistonaan muita tekstejä kuten kouluille tarkoitettuja oppaita, sanomalehtiselostuksia Kalevalan päivän vietosta ja jopa marsalkka Mannerheimin päiväkäskyjä vuosilta 1918 ja 1941 (Wilson 1985, 127, 147). Nämä olivat tietysti paikallaan kuvaamaan aikakauden yleistä aatteellista ilmapiiriä ja sosiaalista kontekstia, jossa folkloristit elivät ja toimivat, mutta folkloristiikkaan näillä ei ollut suoranaista suhdetta, eikä folkloristiikan voida katsoa olevan niistä vastuussa. Wilson kuvasi suhteellisen paljon Akateemisen Karjala-Seuran toimintaa Suomessa 1920–1930-luvuilla mutta ei ottanut kantaa siihen, ketkä ja kuinka laajalti kannattivat sen aatteita yhteiskunnassa. 

Akateeminen Karjala-seura oli erityisesti yliopistonuorison järjestö, joka oli radikaalin oikeistolainen, vähitellen yhä selvemmin ruotsin kielen vastainen ja kannatti vakaasti Suur-Suomi-ajatusta. Tähän liittyi Risto Alapuron mukaan ”hehkuva venäläisviha”, jota vaali AKS:n sisälle synnytetty salaseura, ”Vihan Veljet”. (Alapuro 1973, 92, 124–127.) AKS:n aktiivi Martti Haavio piti itsenäisyyspäivänä 1929 puheen, jossa hän hyökkäsi kiivaasti eduskuntaa ja sen sosialistis-ruotsalais-kommunistista kolmiliittoa vastaan (Alapuro 1973, 127). AKS oli korostetun Neuvostoliiton-vastainen (Alapuro 1973, 133). AKS:n ideologia koki huipentumansa jatkosodan aikana, kun sen aktiivijäsenet pääsivät luomaan Suur-Suomea valloitettuun Neuvosto-Karjalaan. Kalevala oli symbolisesti tärkeä teos AKS:läisille, koska sen ja karelianismin kautta saatiin Karjala ideologisesti sidotuksi tiiviisti Suomen yhteyteen. 

Wilsonin teoksen vastaanotto Suomessa

Wilsonin teoksen suomennoksen ilmestyttyä vuonna 1985 siitä tiettävästi keskusteltiin Helsingin yliopistossa kansanrunoustieteen laitoksella Matti Kuusen johtamassa tutkijaseminaarissa, niin kutsutussa tiistaipiirissä. Seppo Knuuttilan muistaman mukaan ainakin Leea Virtanen olisi ollut hyvin kriittinen teosta kohtaan ja pitänyt kohtuuttomana sitä, että teoksessa ideologisista ylilyönneistä syytetyt henkilöt eivät enää kyenneet puolustautumaan (Knuuttila 2020). Matti Kuusi taas oli liberaaliin tapaansa ottanut teoksen myönteisesti vastaan keskustelun pohjaksi (Timonen 2020). 

Seppo Knuuttilan mukaan (2008, 447) Suomalaisen Kirjallisuuden Seura oli kieltäytynyt teoksen julkaisemisesta, perusteluna oli se, että kirjoittaja oli virheellisesti sekoittanut tieteellisten ja ideologisten tekstien tarkastelun. SKS:n hallituksen kokousaineistoista vuosilta 1976–1985 ei löydy mitään merkintöjä siitä, että Wilsonin kirjaa olisi esitetty julkaistavaksi ja että hallitus olisi tehnyt kielteisen päätöksen. Niin ollen päätös olla julkaisematta Wilsonin teoksen suomennosta lienee syntynyt epävirallisten keskustelujen perusteella, ilman että kukaan olisi tehnyt suomennoksen julkaisemisesta virallista ehdotusta, joka sitten olisi edennyt SKS:n hallitukseen hyväksyttäväksi, kuten SKS:ssa vielä 1980-luvulla oli tapana. 

Vuonna 1977 ilmestyi kolme suomalaista arvostelua Wilsonin alkuperäisestä teoksesta, Pekka Tarkan kirjoittama Helsingin Sanomissa (Tarkka 1977), Jussi Raumolinin Kanava-lehdessä (Raumolin 1977) ja Olli Alhon Acta Sociologica-lehdessä. Tarkka esitti työstä varsin myönteisen arvion, jossa hän ei kyseenalaistanut Wilsonin menetelmää, aineiston rajausta tai muita perusasioita. Hän päin vastoin kiitti työn perusteellisuutta ja selosti innostuneen oloisesti sen keskeisiä huomioita. ”Maa vavahtelee Helsingin Hallituskadulla, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kunnianarvoisan runopyhätön vanhat perustukset tärisevät, kun amerikkalainen professori William Wilson on julkaissut tutkimuksen kansallisen politiikan vaikutuksesta suomalaisen kansanrunouden tutkijoihin.” Tarkka esitti kritiikkiä ainoastaan joitakin yksityiskohtia kohtaan, kuten vasemmistolaisen Kalevala-kirjoittelun niukka esittely ja teoksen lopussa esitetty yksipuolinen kuva 1970-luvun alkupuolen suomalaisesta folkloristiikasta. 

Kulttuuriantropologi Jussi Raumolin piti oikeana Wilsonin teoksen perusviestiä, Kalevalan ja kansanrunoudentutkimuksen tiivistä yhteyttä, mutta hänen mielestään teoksen heikkouksia olivat selkeän metodologian puute ja aineiston yksipuolinen rajaus ja rajauksen perusteiden esittelemättä jättäminen (Raumolin 1977, 417–418). Hänen mukaansa Wilson oli tarkoituksella valinnut tarkastelun kohteeksi juuri sellaisia folkloristeja ja historiantutkijoita, joiden kirjoitukset tukivat hänen päätelmiään. Raumolin kritikoi teosta siitä, että siinä oli jätetty sivuun monia merkittäviä 1900-luvun alkupuolen suomalaisia folkloristeja kuten Antti Aarne ja A. A. Koskenjaakko, ja Uno Harvakin tuli vain lyhyesti esille. Raumolinin esittämä syy näiden tutkijoiden sivuuttamisesta lienee oikea: heidän tuotantonsa ei juurikaan tukenut Wilsonin keskeisiä teesejä. (Raumolin 1977, 418.) He eivät olleet ilmeisesti kovin paljon mukana nationalistisessa diskurssissa, eivätkä heidän tutkimuksissaan vanha kertova runous ja Kalevala olleet keskeisiä, tosin Uno Harvalla on joitakin julkaisuja häärunoista ja sammosta sekä jonkin verran artikkeleita Kalevalaan liittyvistä aiheista (Hautala 1954, 315–319). Kuten Raumolin arvostelussaan tuo esiin, Wilson otti, valintaansa varsinaisesti perustelematta, tarkemman tutkimuksen kohteeksi ne suomalaiset folkloristit, jotka parhaiten sopivat hänen näkökulmaansa, ja tarkastelunsa hän perusti paljolti muunlaisiin teksteihin kuin selvästi tieteellisiin kirjoituksiin. 

Raumolin pani merkille, että suomalainen nationalismin tutkimus oli ennen Wilsonin teoksen ilmestymistä varsin niukkaa. Hän arveli nationalistisen ideologian olleen itsestään selvyys Suomen itsenäisyyden alkuvuosikymmeninä ennen toista maailmansotaa, ja sodan jälkeen sitä taas häpeiltiin ja siitä haluttiin vaieta. (Raumolin 1977, 420.) Raumolinin mielestä Wilsonin teos kaipasi kipeästi lisää kriittisiä arvioita: ”Wilsonin teoksen epätäsmällisyys ja liioittelu saattaa olla hyvä virike keskustelun käynnistämiseksi Suomessa, mutta teos on hieman vaarallinen ulkomaisen lukijan käsissä. Siitä pitäisi nopeasti tehdä kriittisiä arvioita kansainvälisiin julkaisuihin.” (Raumolin 1977, 418.) 

Olli Alho oli arvostelussaan yleissävyltään myönteinen ja pääosin referoiva ja keskittyi paljolti Kaarle Krohnin näkemyksen muutokseen. Alho esitti kritiikkiä ennen kaikkea siitä, ettei Wilson vasemmistolaisia näkemyksiä selostaessaan ottanut huomioon lainkaan O. W. Kuusisen Kalevala-kirjoittelua. Alho myös myötäili toisia suomalaisia kriitikkoja siinä, että Kalevalanpäivän puheiden ottaminen aineistoksi johti kärjistykseen, vaikka hän toisaalta piti sitä hyvänä oivalluksena. Alhon mukaan Wilson jätti sanomatta, että Krohnia lukuun ottamatta hänen esittelemänsä tutkijat eivät antaneet poliittisen näkemyksen vaikuttaa tutkimuksen tuloksiin. Itse asiassa Alho oli sitä mieltä Wilsonin perusteella, että runoaineisto antoi niin paljon sisällön tulkinnan varaa ettei kenenkään tutkijan tarvinnut tehdä tietoisia tutkimuseettisiä kompromisseja ideologiansa ja tutkimuksensa välillä. (Alho 1977, 297.)

Amerikansuomalainen folkloristi Elli Köngäs Maranda oli vuonna 1978 arviossaan Wilsonin teoksesta osittain samoilla linjoilla Jussi Raumolinin kanssa siinä, että Wilson oli käyttänyt erottelematta hyvin erilaisia tekstejä tutkimusaineistonaan. Niin ikään Köngäs Maranda toi esiin sen, että Wilsonin olisi pitänyt erottaa toisistaan kansallisuusaate (nationalism) ja kansalliskiihko (chauvinism) (Köngäs Maranda 1978, 63). Lisäksi Köngäs Maranda kritikoi Wilsonia suomalaisten folkloristien kirjoitusten vahvasta, jopa liioittelevasta tulkinnasta. Yhtä kaikki teos oli Köngäs Marandan mielestä arvokas, koska se oli harvinainen refleksiivisyydessään: folkloristiikka tarkasteli kriittisesti folkloristiikkaa itseään.3 

Hannes Sihvo julkaisi arvionsa Wilsonin teoksen suomennoksen ilmestyttyä vuonna 1985 (Sihvo 1985). Sihvon yleisarvio oli sävyltään melko emotionaalinen ja sisällöltään varsin kielteinen Hän piti Wilsonin tarkastelutapaa asenteellisena, niin että suomalaisesta tutkimuksesta pyrittiin löytämään mahdollisimman paljon kritikoitavaa. Aiempien kriitikkojen tapaan Sihvo arvosteli Wilsonia tieteellisesti keveiden, pateettisten populaaritekstien painottumisesta tutkimuksessa yhdenvertaisena aineistona tieteellisten kirjoitusten rinnalla. Sihvo kuitenkin myönsi Wilsonille jonkinlaisen ansion pahimpien ylilyöntien esittämisessä ja kannustuksessa kansalliseen itsetutkiskeluun. Kokonaisuutena hän piti teosta yksipuolisena ja toivoi suomalaisten tutkijoiden viivyttelemättä tuottavan tasapainoisemman yleisesityksen Kalevalan syntyhistoriasta ja symbolisesta merkityksestä. Lisäksi hän suositteli lukijoille Heporaudan ja Haavion teosta Kalevala – kansallinen aarre ja siitä erityisesti Haavion kirjoitusta Kalevala-kultista. 

Wilsonin teoksen suomennoksen kanssa samana vuonna ilmestyi Sihvon poleemisen arvion lisäksi Väinö Kaukosen arvostelu teoksesta. Kaukonenkin oli varsin kriittinen teosta kohtaan. Sen mukaan suomalaiset tutkijat olivat aatteellisista syistä pitäneet populaarikirjoittelussa yllä vanhentuneita käsityksiä, jotka tutkijat itse tiesivät vääriksi. Kaukosen mielestä Wilsonin esittämä kritiikki oli hyvin terävää ja osui kohdalleen mutta tuntui 1980-luvulla jälkijättöiseltä, kun tutkimuksessa oli yleisesti luovuttu 1930-luvun näkemyksistä. (Kaukonen 1987a, 141-143.) Vuonna 1985 ilmestyi myös Rauhantutkimus-lehdessä Arto Seppälän lyhyt esittely Wilsonin tutkimuksesta. Seppälä tyytyi miltei pelkästään selostamaan teoksen sisältöä ja aivan lopuksi kysyi, saattoiko tutkimus koskaan olla vailla mitään sidoksia ympäröivään yhteiskuntaan. (Seppälä 1985).

Urpo Vento selosti 1990-luvun alussa Kalevalaa käsitelleessä artikkelissaan lyhyesti Wilsonin teosta (Vento 1992, 91). Hänen mukaansa Wilson löysi kansallishenkistä paatosta ja Suur-Suomi-puhetta 1920–1930-lukujen suomalaisten folkloristien Kaarle Krohnin, Väinö Salmisen ja Martti Haavion kirjoituksista. He esiintyivät usein erilaisissa juhlissa, ja silloin Kalevala, kansanrunous ja isänmaa ‟oli kirjoitettu isoilla kirjaimilla”. Vennonkin mukaan Wilsonin suuri virhe oli luonteeltaan aivan erilaisten tekstien käyttäminen samanarvoisena tutkimusaineistona. Jos Wilson olisi tehnyt aineistostaan genreanalyysin, hän olisi havainnut, että nationalistinen paatos esiintyi pelkästään rituaalisissa teksteissä. Tieteellisessä tuotannossaan nämä henkilöt kirjoittivat aivan toisin, ja näistä teksteistä on vaikeampi havaita patrioottista painotusta. Urpo Vennon, SKS:n pitkäaikaisen pääsihteerin, esittämä kritiikki antaa viitteitä siitä, miksi teoksen suomennos ei edennyt edes viralliseksi ehdotukseksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa. Kaikkiaan Vennon esittämä kritiikki oli paljolti samansuuntaista kuin Raumolinin ja Köngäs Marandan 1970-luvun lopulla arvosteluissaan kirjoittama, tosin hän jätti, toisin kuin aiemmat kriitikot,  huomiotta teoksen aiheen merkittävyyden ja refleksiivisen näkökulman. Urpo Vento oli luultavasti lukenut Raumolinin ja Köngäs-Marandan arvostelut, eikä hänelle näköjään tuottanut vaikeuksia yhtyä niihin, vain sanottavansa hieman eri tavoin muotoillen. 
Elli-Kaija Köngäs Maranda oli suomalaislähtöinen folkloristi ja siten tunsi ennestään Wilsonin teoksen aihepiirin. Monille muille ulkomaisille folkloristeille ja antropologeille Kalevala ja suomalainen epiikan tutkimus olivat melko tuntematonta aluetta, ja se on vaikuttanut Wilsonin teoksesta esitettyihin arvioihin. Kulttuuriantropologi Daniel Crowley julkaisi American Anthropologist -lehdessä 1979 lyhyehkön esittelyn, joka oli pelkästään aiheen selostusta kirjan pohjalta. Hän piti tutkimusta hyvänä näyttönä siitä, mikä merkitys folkloresta etsityllä myyttisellä menneisyydellä voi olla kansalliselle identiteetille. – Crowleyllä näytti menneen arviossaan Kalevala ja folklore jonkin verran sekaisin vaikka hän oli juuri lukenut Wilsonin kirjan. (Crowley 1979.)

Varsinaiset folkloristit Suomen ulkopuolella osasivat arvostaa Wilsonin avausta folkloristiikan ideologisten kytkentöjen tutkimiseksi. Muistokirjoituksessaan Wilsonille 2017 Jill Terry Rudy totesi Elliot Oringiin viitaten Wilsonin olleen paljon aikaansa edellä politiikan ja folkloren välisen yhteyden tutkimisessa, tosin hän myönsi että jotkin Wilsonin väitteistä olivat kiistanalaisia (Rudy 2017). Richard Bauman ylisti William Wilsonin Herderiä käsitellyttä artikkelia ja väitöskirjaan pohjannutta monografiaa suomalaisesta nationalismista ja folkloristiikasta folkloristiikan intellektuaalisen historian kriittisen tarkastelun merkkipaaluna (Bauman 2006). Yhteistä ulkomaisille arvioille näyttää olleen Wilsonin teoksen aiheen ja tutkimusasetelman arvostaminen, koska se oli uusi avaus folkloristiikassa; samaa asiaa kiitti Köngäs Maranda arvostelussaan, joka kokonaisarviossaan sijoittui suomalaisten ja ulkomaisten väliin. Sen sijaan ulkomaiset arvostelijat eivät kiinnittäneet huomiota siihen, mikä sai suomalaiset tutkijat kriittisiksi: tutkimusaineiston muodostaminen ja sen edustavuus ja tulkinnan tapa. 

Wilsonin teos herätti kiinnostusta myös historian tutkijoiden keskuudessa, folkloristiikan ulkopuolella. Marvin Rintala oli jonkin verran kriittisessä arviossaan kuvannut kirjaa ennen kaikkea tutkimukseksi siitä, miten Kalevalaa käytettiin hyväksi oikeistolaisen politiikan teossa Suomessa ja kuinka osa suomalaisista tuli siihen käsitykseen, että Kalevala kertoi suomalaisten historiallisesta menneisyydestä. Teoksen ongelmia olivat puutteellinen käsitteiden määrittely ja johdannon tehtävänasettelun ja kirjan sisällön keskinäinen vastaamattomuus (Rintala 1977.) Suomen ulkopolitiikkaa kriittisesti tarkastellut amerikkalainen historiantutkija Hans Peter Krosby selosti vuonna 1980 julkaistussa arvostelussaan (Krosby 1980) myönteiseen sävyyn Wilsonin tutkimusta ja näkemyksiä siitä, miten vahvasti ideologia ja tutkimus olivat kietoutuneet toisiinsa suomalaisessa folkloristiikassa 1900-luvun alusta lähtien toisen maailmansodan päättymiseen asti. Kumpikin historiantutkija pidättäytyi pääosin teoksen referoinnissa eikä ryhtynyt tarkastelemaan sen aineistoa, metodologiaa ja pohtimaan tulosten pätevyyttä.

Pertti Anttonen piti jo edellä esitellyssä kirjassaan Wilsonin teosta erinomaisena kirjauksena siitä, miten 1800- ja 1900-luvun folkloristit osallistuivat poliittisen ja militaristisen propagandan tuottamiseen Suomessa; Anttosen mielestä Wilson kirjoitti teoksensa selvästi Herderin hengessä (Anttonen 2005, 48). Edempänä Anttonen kritikoi Wilsonia siitä, miten hän suhtautui kieleen kuvatessaan suomalaisten kansallisen identiteetin muodostumista: välillä suomen kieli yhdisti kaikki suomalaiset, välillä joukkoon kuului myös ruotsinkielinen koulutettu väestö.

William Wilson kommentoi itse myöhemmin teostaan ja sen vastaanottoa artikkelissa ‟Kriitikon osittainen katumus: Kalevala, politiikka ja Yhdysvallat”, joka ilmestyi Kalevalaseuran vuosikirjassa Kalevala ja maailman eepokset vuonna 1987. Siinä hän totesi erityisesti ulkomaalaiselle olevan hyvin vaikeata kirjoittaa Kalevalasta mitään muuta kuin ylistystä, tai hän saa suomalaisten suuttumuksen ylleen. Hän kirjoitti ymmärtävänsä siinä vaiheessa vähän paremmin niitä Kalevalasta kirjoittaneita tiedemies-isänmaanystäviä, jotka tunsivat aitoa kiinnostusta ja myötätuntoa Neuvostoliitossa asuneita sukukansoja kohtaan (Wilson 1987, 409).

Suomalaiset tutkijat syyllistyivät toisinaan kansalliskiihkoisiin ylilyönteihin mutta eivät siinä poikenneet kollegoistaan muualla maailmassa. Wilson kehotti kaikkia tutkijoita pohtimaan, kuka puhui kansanperinteen nimissä, miten antaa oikea kuva kansanperinteestä, mitkä arvot ohjasivat tutkijoiden työtä ja korostettiinko perinneyhteisöjä liikaa. (Wilson 1987, 414.) Wilson ilmoitti edelleen ihailevansa Kalevalaa ja Elias Lönnrotia sekä kaikkia suomalaisia, jotka loivat Kalevalan pohjalta miltei kokonaisen taiteellisen kulttuurin. Hän suhtautui edelleen karsaasti Kalevalan poliittiseen hyödyntämiseen 1920–1930-luvuilla, erityisesti kiihkokansallisiin ylilyönteihin, joissa pyrittiin syventämään erontekoa suomenheimoisten ja muiden kansojen välillä. Wilson halusi tutkittavan sitä, mikä yhdistää eri kansoja kansanperinteessä ja sen käytössä eikä sitä, mikä erottaa eri kansoja. (Wilson 1987, 415.) Samana vuonna Väinö Kaukonen kommentoi Wilsonin teosta ja hänen vuonna 1985 ensimmäisen kerran esittämäänsä osittaista katumusta lyhyessä artikkelissa (Kaukonen 1987b), joka oli lähinnä Wilsonin referointia. 

William Wilson kommentoi myöhemmin myös lyhyesti niitä Suomessa kirjoitettuja arvosteluja, joita hän ilmeisesti piti tärkeimpinä itselleen. Hänen mukaansa Pekka Tarkka Helsingin Sanomissa ilmestyneessä arviossaan kiitti näennäisen happamasti toteamalla, että Wilsonin ilkeimpiä temppuja oli hänen perusteellisuutensa; Uudessa Suomessa Hannes Sihvo väitti teosta hyvin yksipuoliseksi ja kehotti suomalaisia tutkijoita oikomaan sen virheitä. Lauri Honko piti Wilsonin mukaan esitystä hyvin mustavalkoisena mutta lukemisen arvoisena. (Wilson 1992, 10.)

Osa suomalaisista tutkijoista, selvimmin Honko, vaikuttaa hiljaisesti hyväksyneen ainakin pääosin Wilsonin näkemyksen. Honko viittasi Wilsonin alkuperäisteokseen jo 1980-luvulla ilman mitään varauksia tai kriittisiä kommentteja, mikä osoittanee hänen olleen asioista suurin piirtein samaa mieltä Wilsonin kanssa (Honko 1980; Honko 1988). Muuten suomalaiset folkloristit ottivat kantaa Wilsonin näkemyksiin vasta 1990-luvulla. 

Hiljaisuuden syyt

Mikä mahtoi olla syynä siihen, että Wilsonin kirjasta, varsinkin sen englanninkielisestä alkuperäisversiosta, oltiin niin hiljaa suomalaisten folkloristien parissa? Jussi Raumolin saattoi olla oikeassa olettaessaan, että toiseen maailmansotaan asti nationalistinen asenne oli luonnollisen tuntuinen ja kyseenalaistamaton, ja sodan jälkeen siitä kaikkine kärjistyksineen haluttiin vaieta. Monet johtavat folkloristit, etenkin Martti Haavio, josta tuli sittemmin professori ja lopulta akateemikko, olivat itse aktiivisesti mukana poliittisen luonteisessa aatteellisessa toiminnassa ennen kaikkea Akateemisessa Karjala-Seurassa. Tämä toiminta oli toisinaan varsin kiihkeää ja idealistista haaveilua Suur-Suomesta, joka piti muodostettaman ennen kaikkea Neuvostoliiton aluetta ja väestöä Suomeen liittämällä. 

Sodan jälkeen useimmat intomieliset nationalistit joutuivat muuttamaan ajattelunsa – tai ainakin sen julkisen esittämisen – ja Paasikiven poliittinen realismi tuli ulkopoliittisen ajattelun perustaksi ja linjasi paljolti julkista kirjoittelua myös tutkimuksen alalla. Monet lakkautetun AKS:n jäsenet sijoittuivat hyvin yliopistomaailmaan ja muualle sivistys- ja kulttuurielämän pariin (Kuusi 1985, 223–226). Kenelläkään ei liene ollut intressiä muistella ääneen vanhoja nationalistisia ylilyöntejä, ja nuoremmalle polvelle ne jäivät vieraiksi. Kun sekä haaveellinen ideologia että konkreettinen poliittinen ja agitatiivinen toiminta kokivat totaalisen haaksirikon toisessa maailmansodassa, aiemmat poliittiset aktivistit keskittyivät tieteelliseen ja taiteelliseen työhön ja olivat aivan hiljaa tieteenalansa ja tutkimuskohteensa poliittisista ja ideologisista ulottuvuuksista. Muutos oli samansuuntainen muussakin ideologisessa puheessa, esimerkiksi tiedotusvälineissä (Wilson 2008, 231). Sotienvälisen ajan militarismi jäi sivuun, ja henkisyys kuten Väinämöisen tietäjyys sotapäällikkyyden sijaan tuotiin etualalle. Sen vuoksi lienee ollut outoa ja vähän epämiellyttävää, että amerikkalainen tutkija kaivoi kaiken haudatuksi toivotun esiin ja ikään kuin heitti sen suomalaisten kasvoille. 

Myös Kalevala itsessään oli hankala useimmille folkloristeille. Se tiedettiin Lönnrotin teokseksi eikä kansanrunoudeksi, mutta sitä kuului kunnioittaa Suomen kansalliseepoksena. Asiantuntijat eivät olleet tottuneet selittämään suurelle yleisölle lyhyesti ja selkeästi sitä, mikä oli Kalevalan suhde suomalais-karjalaiseen suulliseen kansanrunouteen ja muinaisuuteen, jonka ounasteltiin piilevän vanhojen runojen samoin kuin arkeologisten löytöjen taustalla. Lisäksi vanhojen runojen tutkimus hiljeni 1960-luvulla, kun uudet, kenttätyöhön perustuneet tutkimustavat ja kysymyksenasettelut voittivat alaa folkloristiikassa, ja epiikan tutkimuksen uusi vaihe muuttuneine kysymyksenasetteluineen virisi vasta 1990-luvulla. Sekä Wilsonin alkuperäinen teos että sen suomennos sattuivat ilmestymään aikana, jolloin folkloristeja ei kiinnostanut Kalevala eikä kovin paljoa vanha runouskaan. (Ks. myös Apo 2008, 375–377.)

Seppo Knuuttila on arvostellut Wilsonin suomalaisia kriitikkoja ”autonomisesta tiedekäsityksestä”, jonka mukaan yksittäisten tutkijoiden tieteellisiä ja ideologisia tekstejä ei saanut sekoittaa keskenään, kuten Wilson oli tehnyt (Knuuttila 2008, 445). Knuuttilan näkemykselle on perusteita, mutta sitä voidaan myös kritikoida. Yhtäältä olisi naiivia olettaa, ettei tieteellisillä ja ideologisilla käsityksillä ja teksteillä, samojen korvien välissä, olisi mitään tekemistä keskenään. Toisaalta on metodisesti ongelmallista kytkeä toisiinsa aineistoina tieteellinen tutkimus ja toiselta puolen mielipidekirjoitukset ja propagandistiset juhlapuheet. Järkevintä on arvostella tieteelliseksi tutkimukseksi tarkoitettuja tekstejä tieteen kriteerein ja arvioida, kuinka perusteltuja esitetyt väitteet ja tulokset ovat, koskien ennen kaikkea vanhan epiikan keskeisiä sisältöjä ja Kalevalan suhdetta niihin.

Ei pidä vetää yhtäläisyysmerkkejä sen välille, millaista on folkloristiikka tieteenalana ja millaista on sitä tekevien folkloristien muu kuin tieteellinen esiintyminen, vaikka eivät ne toisaalta ole tyystin toisistaan riippumattomia. Tutkimusta on arvioitava tieteen kriteerein ja sitä tekevien ihmisten muita harrastuksia muilla perusteilla kuten moraalin, politiikan tai yhteiskunnallisen merkityksen näkökulmasta. Aiempaa tutkimusta lukevan tutkijan on hyvä pitää mielessä tutkimuskohteensa ideologiset sitoumukset, mutta niiden merkitys tehdylle tutkimukselle pitää arvioida analysoimalla tehtyä tutkimusta, ei ideologisin tai poliittisin perustein. 

Neutraaleja, kiistattomia faktoja oli runotutkimuksessa sen verran vähän, että tutkijoille jäi paljon tilaa tehdä tulkintoja, joihin taas vaikuttivat heidän ideologiset näkemyksensä – tähän kiinnitti huomiota Olli Alhokin Wilsonin teoksen arviossaan. Ongelmallista on myös se, ettei läheskään kaikkia folkloristien kirjoituksia voida sijoittaa yksiselitteisesti tieteen tai ideologian kategoriaan. Edessämme on jonkinlainen jatkumo, ja suuri osa Wilsonin referoimista tai siteeraamista folkloristien teksteistä sijoittuu jonnekin puolivälin maille: ne perustuvat tutkimukseen mutta niillä on myös selkeä ideologinen sanoma. 

Selvimpiä näyttöjä poliittisten näkemysten ja tutkimusten välisestä positiivisesta korrelaatiosta ovat tapaukset, joissa tutkija on joutunut muuttamaan ideologisia käsityksiään ja tämä muutos heijastuu hänen tutkimustuloksiinsa. Ensimmäinen esimerkki oli Kaarle Krohnin näkemyksen muuttuminen epiikan tulkinnassa myyttisestä historialliseksi, josta on edellä jo ollut puhe. Toinen tällainen tapaus oli Martti Haavion jyrkästi erilainen tapa painottaa sankariepiikan luonnetta 1930-luvulla ja toisen maailmansodan jälkeen – minkä Wilson pani eksplisiittisesti merkille (Wilson 1985, 159–161). Ennen sotaa Haavio kuvasi Väinämöisen sotapäällikkönä ja tietäjänä, ja ‟sankarirunous” oli sodan kuvausta ja heijasti sotilasyhteiskunnan elämää (Haavio 1935, 18–48). Sodan jälkeen ilmestyi Haavion monografia Väinämöisestä, jossa hän kuvasi Väinämöisen tietäjä-shamaaniksi, eikä sankarirunoudesta puhuttu enää juuri mitään (Haavio 1950, 308–310). Wilson otti myös esiin Haavion ”surumielisen kirjoituksen”, kuten hän sitä kuvaili, vuodelta 1946, jossa Haavio totesi Kaarle Krohnin suuren ajan olevan ohi ja aikojen ja tutkimuksen suuntautumisen tyystin muuttuneen (Haavio 1946; Wilson 1985, 159). 

Wilson otti teoksessaan esiin myös Väinö Kaukosen, joka vielä vuonna 1943 painotti Kalevalan kansanomaista, kollektiivista luonnetta. Kaksi vuotta myöhemmin hän kirjoitti Lönnrotista luovana runoilijana ja jätti tykkänään sivuun Kalevalan kansalliseepoksena. (Wilson 1985, 156–157.) Esimerkki tutkijoiden ja julkaisutoiminnan kollektiivisesta linjan muutoksesta voidaan löytää myös Kalevalaseuran vuosikirjan vuonna 1946 ilmestyneestä numerosta 25–26, jossa oli useita venäläistä folklorea ja kansankulttuuria käsitelleitä kirjoituksia. Vuoteen 1945 asti tällainen olisi ollut jyrkästi ristiriidassa vuosikirjan yleisen julkaisulinjan kanssa. 

Kalevala ja kansanrunous

Wilson moitti suomalaisia tutkijoita siitä, että he peittivät suuren yleisön näkyvistä periaatteellisen eron painetun Kalevalan ja kansanrunojen välillä, niin että Kalevala kelpasi sellaisenaan muinaisten esihistoriallisten suomalaisten kuvaukseksi. Suomalaiset tutkijat luonnollisesti tiesivät tämän eron, ja 1970-luvulla muistan ulkomaisten tutkijoiden osaamista suomalaisen epiikan suhteen arvioidun sen perusteella, siteerasivatko he kansanrunojulkaisuja vai Kalevalaa suomalaisesta vanhasta kertovasta runoudesta vieraalla kielellä kirjoittaessaan. Ongelmana oli se, ettei kalevalaista epiikka käännettynä löytynyt juuri muualta kuin Kalevalasta. Osittain tätä ongelmaa korjaamaan toimitettiin Matti Kuusen johdolla epiikan antologia, jossa oli tekstit alkuperäisellä kielellä sekä niiden englanninkieliset käännökset (Finnish Folk Poetry. Epic 1977, 11). 

Aikojen mittaan useat tutkijat ovat selvittäneet, minkä verran Lönnrot tukeutui kansanrunouteen tuottaessaan Kalevalan eri versiot ja minkä verran hänen työnsä oli kirjallisessa kulttuurissa harjaantuneen runoilijan luomista (esim. Kaukonen 1956; Honko 2002; Apo 2004; Apo 2008; Hämäläinen 2012). Wilson arvosteli sotien välisen ajan kansanrunouden tutkijoita vähintäänkin mutkien oikomisesta heidän puhuessaan Kalevalasta kansanrunojen sijaan suomalaisten muinaisen elämäntavan kuvauksina, ja arvosteluun on helppo yhtyä. Arvostelu voi kuitenkin olla liiallista, sillä kertovat suulliset runot ja Kalevala kuvaavat kohteidensa elämää ja yksityiskohtia samaan tapaan. Kalteva pinta alkaa siitä, että folkloristit vertaavat Lönnrotia suullisen runouden esittäjiin ja katsovat hänen toimineen analogisesti, vaikka Lönnrot edusti lähtökohtaisesti aivan toisenlaista kulttuuria ja tekstuaalistamisen tapaa. Myöhemmin kahta periaatteellista näkökantaa ovat tutkijoina edustaneet Lauri Honko ja Satu Apo, joista ensin mainittu on ”mentaalinen teksti” -käsitteensä avulla painottanut Lönnrotin suhdetta suullisen epiikan laulajiin, ja jälkimmäinen on korostanut Lönnrotin kirjallista työskentelytapaa. 

Kalevala eroaa kansanrunoista ennen kaikkea kokonaisrakenteeltaan ja tyyliltään. Tapa, jolla Lönnrot Kalevalassa kuvaa muinaisuutta, ei suuresti eroa siitä miten sitä kuvataan kansanrunoissa. Kuten Matti Kuusi aikanaan totesi: ”On selvää, ettei Kalevalan ja ‟kalevalaisen muinaisuuden” suhde voinut olla 1 : 1, mutta yhtä selvää, ettei se ole 0 : 1.” (Kuusi 1984, 65.) Wilson otti tähän asiaan jyrkän kannan: ”(Kalevalaa) ei voi samaistaa kansanrunouteen eikä sitä missään tapauksessa voi käyttää muinaisen kulttuurin peilinä” (Wilson 1985, 105). Hänen ensimmäisen väitteensä kanssa ovat folkloristit olleet yhtä mieltä Julius Krohnista lähtien vaikka ovat toisinaan jättäneet tuomatta sen selvästi esiin. Wilsonin toinen väite on kyseenalainen niin ehdottomana kuin hän asian esitti. Siten olen taipuvainen pitämään Wilsonin esittämää kritiikkiä kärjistettynä ja jonkin verran yksipuolisena vaikkakin lähtökohtaisesti perusteltuna. Sen sijaan tuskin kukaan järkevä lukija kiistää Wilsonin sotaisan kansalliskiihkon lietsontaa kohtaan esittämän kritiikin oikeutusta.

Lopuksi

Kysymys, miksi Wilsonin teos ei synnyttänyt uutta tutkimuksen suuntausta, jää varmaa vastausta vaille. Ilmeisesti suomalaiset folkloristit eivät vielä 1980-luvun puolivälissä olleet valmiita kriittiseen ideologiseen itsereflektioon, Näin oli siitäkin huolimatta, että usea Wilsonin kirjan kommentoija suorastaan toivoi suomalaisten tutkijoiden kontribuutiota aiheeseen.  Kaikkiaan hyvin kielteinen Sihvokin piti hieman vastentahtoisesti kriittistä itsetutkiskelua teoksen myönteisenä antina. Wilsonin teoksen kärjistykset ja metodiset heikkoudet, joita etenkin Jussi Raumolin oli tuonut esiin, helpottivat teoksen ja sen aihepiirin torjuntaa. Suomalaisten ja ulkomaisten tutkijoiden kirjoittamista arvioista pilkistää tietty systemaattinen ero: suomalaiset kiinnittivät huomion ennen kaikkea näkemiinsä Wilsonin teoksen heikkouksiin, ulkomaiset - amerikkalaiset - sen kiinnostaviin puoliin ja yleiseen merkitykseen, ennen kaikkea refleksiivisyyteen. Jotkut tutkijat, kuten Lauri Honko, ilmeisesti hyväksyivät hiljaisesti kirjan perussanoman mutta eivät ryhtyneet avoimeen keskusteluun hänen kanssaan. Vähitellen 1990-luvulla tutkimuksen refleksiivisyyden yleisesti lisäännyttyä myös suomalaiset tutkijat kiinnostuivat oman tieteenalansa historian kriittisestä tarkastelusta, mutta systemaattista tutkimusta on saatu odottaa. 

Jonkinlaista Wilsonin folkloristista rehabilitointia lienee merkinnyt se, että hänet oli pyydetty pitämään esitelmä Kalevalaseuran vuosikokoukseen 1992 (Wilson 1992). Suomalaisen kriittisen tutkijakunnan leppymiseen lienee vaikuttanut paitsi aika, jonka kuluessa oli sulateltu ja pohdittu Wilsonin kirjan sisältöä, myös muuttunut tieteenfilosofinen ajattelu, jonka mukaan kaikki tutkimus oli jollakin tavoin ideologista – mihin Wilson itsekin viittasi esitelmänsä jälkeen laatimassaan kirjoituksessa (Wilson 1992, 10). 

Melko pian 1980-luvulla Wilsonin teoksen suomennos löysi tiensä suomalaisten yliopistojen kurssikirjallisuuteen. Opetusmateriaalina se on ollut hyvä täydennys Hautalan klassiseen, pikkutarkkaan mutta varovaisen luetteloivaan oppihistoriaan. Vähitellen folkloristit niin Suomessa kuin muuallakin ovat havahtuneet pohtimaan oman toimintansa ideologisia ja eettisiä perusteita. Tässä William Wilsonilla on ollut, kärjistyksistä ja yksipuolisuuksista huolimatta, oma kiistämätön ansionsa. 

Painamattomat lähteet

Knuuttila, Seppo 2020, suullinen tiedonanto kirjoittajalle. Lokakuu 2020. 
Kurkela, Vesa 2020, suullinen tiedonanto kirjoittajalle. Marraskuu 2020.
Timonen, Senni 2020, suullinen tiedonanto kirjoittajalle. Marraskuu 2020.

Kirjallisuus

Ahonen, Sirkka 2020. Metodologinen nationalismi historiatietoisuuden näkökulmasta tarkasteltuna. Historiallinen Aikakauskirja 118:1 (2020), 76–83. 
Alapuro, Risto 1973. Akateeminen Karjala-Seura. Ylioppilasliike ja kansa 1920- ja 1930-luvulla. Porvoo – Helsinki, Werner Söderström Osakeyhtiö.
Alho, Olli 1977. On Nationalism in a National Science. Acta Sociologica Vol. 20, No. 3.
Anttonen, Pertti 2005. Tradition through Modernity: Postmodernism and the Nation-State in Folklore Scholarship. Studia Fennica Folkloristica Volume 15. Helsinki, Finnish Literature Society. 
Anttonen, Pertti 2008. Kalevala ja kansalliseepoksen politiikka. Teoksessa Ulla Piela, Seppo Knuuttila, Pekka Laaksonen (toim.), Kalevalan kulttuurihistoria. Helsinki, SKS, 208–223.
Anttonen, Pertti 2014. The Kalevala and the Authenticity Debate. Teoksessa János M. Bak, Patrick J. Geary, Klaniczay & Gábor Klaniczay (toim.), Manufacturing a Past for the Present: Forgery and Authenticity in Mediavalist Texts and Objects in Nineteenth-Century Europe. Leiden and Boston, Brill, 56–80.
Apo, Satu 2004. Laulaen vai kirjallisesti luoden? Uuden Kalevalan valmistusprosessi Elias Lönnrotin kuvaamana. Teoksessa Anna-Leena Siikala, Lauri Harvilahti ja Senni Timonen (toim.), Kalevala ja laulettu runo. Helsinki, SKS, 273–298.
Apo, Satu 2008. Kansanrunouden tutkijat Kalevalan kriitikkoina. Teoksessa Ulla Piela, Seppo Knuuttila, Pekka Laaksonen (toim.), Kalevalan kulttuurihistoria. Helsinki, SKS, 360–379.
Bauman, Richard 2006. Herder, Folklore, and Romantic Nationalism. Teoksessa The marrow of human experience: Essays on folklore. Logan, UT: Utah State University Press. s. 107-108. 
Crowley, Daniel 1979. Folklore and Nationalism in Modern Finland (kirja-arvostelu). American Anthropologist, New Series, Vol. 81, No. 1 (Mar., 1979), s. 176.
Finnish Folk Poetry. Epic. 1977. Edited and translated by Matti Kuusi, Keith Bosley, Michael Branch. Helsinki, Finnish Literature Society. 
Haavio, Martti 1935. Suomalaisen muinaisrunouden maailma. Porvoo, Werner Söderström Osakeyhtiö. 
Haavio, Martti 1950. Väinämöinen. Suomalaisten runojen keskushahmo. Porvoo, Werner Söderström Osakeyhtiö.
Hautala, Jouko 1954. Suomalainen kansanrunoudentutkimus. Helsinki, SKS.
Hautala, Jouko 1958. Die folkloristische Forschung in Finnland. Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirja 60, 2. 
Hautala, Jouko 1968. Finnish folklore research 1828-1918. Helsinki, Societas scientiarum Fennica.
Honko, Lauri 1980. Upptäcken av folkdiktning och nationell identitet i Finland. Teoksessa Lauri Honko (toim.) Folklore och nationsbyggande i Norden. Åbo, Nordiska institutet för folkdiktning, s. 33-51.
Honko, Lauri 1988. Tradition and cultural identity. An introduction. Teoksessa Lauri Honko (toim.) Tradition and cultural identity. Turku, Nordic Institute of Folklore. 
Honko, Lauri 1998. Textualising the Siri Epic. FF Communications 264. Helsinki, Suomalainen Tiedeakatemia.
Honko, Lauri 2002. The Kalevala as performance. Teoksessa Lauri Honko (toim.), The Kalevala and the World’s Traditional Epics. Helsinki, Finnish Literature Society, 13–25.
Hämäläinen, Niina 2012. Yhteinen perhe, jaetut tunteet : lyyrisen kansanrunon tekstualisoinnin ja artikuloinnin tapoja Kalevalassa. Turku, Turun yliopiston julkaisuja. Sarja C, Scripta lingua Fennica edita.
Hämäläinen, Niina 2020. Säe säkeeltä. Väinö Kaukosen säetutkimukset Kalevalasta. Sananjalka 62 / 2020, 215–235. .
Karkama, Pertti 2001. Kansakunnan asialla. Elias Lönnrot ja ajan aatteet. Helsinki, SKS.
Kaukonen, Väinö 1956. Elias Lönnrotin Kalevalan toinen painos. Helsinki, SKS. 
Kaukonen, Väinö 1979a. Lönnrot ja Kalevala. Helsinki, SKS.
Kaukonen, Väinö 1979b. Kalevalan-vastaisuus sodanjälkeisessä kansanrunoudentutkimuksessa. Virittäjä 1979, 120–127.
Kaukonen, Väinö 1987a. Kansanrunous ja nationalismi. Teoksessa Kalevala Lönnrotin runoelmana I. Tutkielmia ja kirjoituksia viiden vuosikymmenen ajalta.  Kuopio, Kustannuskiila.
Kaukonen, Väinö 1987b. Mitä professori Wilson katui, mitä ei.  Aikamerkki 60(1987): 4, s.18-20.
Knuuttila, Seppo 2008. Sankariaika suomalaisessa kansanrunoudentutkimuksessa 1930-luvulla. Teoksessa Ulla Piela ja Sinikka Vakimo (toim.), Seppo Knuuttila: Entinen aika, nykyinen mieli. Helsinki, SKS, 444–469. Artikkeli ilmestynyt alun perin: Ajan paineessa. Kirjoituksia 1930-luvun suomalaisesta aatemaailmasta. Toim. Pertti Karkama ja Hanne Koivisto. SKS, Helsinki 1999. 
Krosby, H. Peter 1980. Folklore and Nationalism in Modern Finland (Book Review). Scandinavian Studies 1 January 1980, Vol. 52(1), 119–122.
Kuusi, Matti 1984. Viisikerroksinen Kalevala. Teoksessa Pekka Laaksonen (toim.), Lönnrotin aika. Kalevalaseuran vuosikirja 64. Helsinki, SKS, 54–66.
Kuusi, Matti 1985. Ohituksia. Helsinki, Otava
Köngäs Maranda, Elli 1978. Folklore and Nationalism in Modern Finland (Book Review). Western Folklore 1 January 1978, Vol. 37(1), 63–67.
Lawrence, Paul, 2014. Nationalism: History and Theory. London, Routledge. 
Liikanen, Ilkka 1995. Fennomania ja kansa. Joukkojärjestäytymisen läpimurto ja Suomalaisen puolueen synty. Historiallisia tutkimuksia 191. Helsinki, SHS.
Raumolin, Jussi 1977. Kansallisen perinnetieteen nousu ja tuho. Kanava 5(1977): 7, 415–422. 
Rudy, Jill Terry 2017. William Albert “Bert” Wilson (1933–2016). Journal of American Folklore 130, 474-476. 
Seppälä, Arto 1985. Sota, rauha ja kirjallisuustutkimus. Rauhantutkimus 1985: 4, s. 84-85
Sihvo, Hannes 1985. Kalevalan kauheuksia. William A. Wilson: Kalevala ja kansallisuusaate. Uusi Suomi 11.8.1985. s. 15.
Stark, Eija 2019. Suullinen kulttuuri ja kirjallinen aineisto. Katsaus folkloristiikan historialliseen itseymmärrykseen. Niina Hämäläinen, Hanna Karhu ja Silja Vuorikuru (toim.), Satuperinteestä nykyrunoon – Suullisen perinteen ja kirjallisuuden yhteyksiä. Helsinki, SKS, 51–77.
Tarkka, Pekka 1977. Kansanrunous aikojen vaiheissa. Sanan mahti ja sodan miekka. Helsingin Sanomat 17.4.1977. 
Vento, Urpo 1992. The Role of the Kalevala in Finnish Culture and Politics. Nordic Journal of African Studies 1(2), 82–93.
Wilson, William 1976. Folklore and Nationalism in Modern Finland. Bloomington, Indiana University Press. 
Wilson, William 1985. Kalevala ja kansallisuusaate. Suomenkielisen laitoksen toimittaneet Vesa Kurkela ja Erkki Pekkilä. Käännös: työryhmä Philip Donner, Pekka Gronow, Terhi Jankko, Sirpa Kurkela, Vesa Kurkela, Matti Lahtinen, Erkki Pekkilä. Helsinki, Työväen Sivistysliitto.
Wilson, William 1987. Kriitikon osittainen katumus: Kalevala, politiikka ja Yhdysvallat. Teoksessa Lauri Honko (toim.), Kalevala ja maailman eepokset. Kalevalaseuran vuosikirja 65. Helsinki, SKS, 4004–415.
Wilson, William 1992. Kalevala, ideologia ja moderni elämä. Elias 4/1992, 10–14.
Wilson, William 2008. Sata vuotta Kalevalan juhlintaa. Teoksessa Ulla Piela, Seppo Knuuttila ja Pekka Laaksonen (toim.), Kalevalan kulttuurihistoria. Helsinki, SKS, 224–239.